Дихотомія свободи та рівності як детермінуюча засада права - Крисюк, Ю. (Історико-правовий часопис, 2021)
У статті досліджуються категорії свободи і рівності, їх спільність і відмінності, взаємозв'язок і взаємодія. Відзначається, що співвідношення свободи і рівності, враховуючи їх функціональні протиріччя, становить принципову проблему в тематиці змісту фундаментальних цінностей громадського співіснування в цілому і права зокрема. Відзначається, що свобода є насамперед правом на нерівність, оскільки рівність завжди є посяганням на свободу. У дихотомії свободи і рівності ключову роль для суспільства відіграє третій елемент «конструкції права» - справедливість. Саме правова справедливість в кінцевому підсумку є дотриманням загального балансу, еквівалентності взаємних прав і обов'язків, якими пов'язані один з одним суб'єкти права. Таким чином, свобода, рівність і справедливість утворюють три вершини трикутника, який лежить в основі соціального інституту права. І жодну з них не можна порушити чи обмежити без шкоди для двох інших. Свобода кожної окремої людини закінчується там, де починається свобода іншої. Отже, тут неминуче застосування принципу рівності: свобода повинна бути рівною для всіх або ж її не буде зовсім. Тому право виступає мірою свободи індивіда, воно вказує її рамки, межі, вихід за які порушує свободу іншого, а, отже, підриває правопорядок. Свобода, і рівність, і справедливість вкорінені, вписані в саму соціальну реальність і мають суто об’єктивне значення. Саме вони становлять сутність права, яка вимагає відповідно суб’єктивно-вольового оформлення у вигляді законів, указів і інших нормативних актів. Не примусова сила закону створює рівність, свободу і т. п., а, навпаки, об’єктивний принцип рівності проявляється (або не проявляється) в тому чи іншому законі. Перш, ніж бути зафіксованими формально, свобода і рівність повинні бути присутніми в соціальній реальності об’єктивно, як соціальна якість самої дійсності, а не просто як благі побажання законодавців.