НЕДОПУСТИМІСТЬ ПОКАЗАНЬ ОСІБ У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ - Крикунов, Олександр Вікторович; Денісова, Галина Василівна (Історико-правовий часопис, 2026)
Доказування як осердя кримінального процесу має відбуватися у точній відповідності із визначеним порядком збирання, перевірки та оцінки доказів, їх джерел. Адже доказом є інформація, отримана у порядку, встановленому КПК України. Також законодавцем передбачено низку гарантій охорони та захисту прав учасників провадження від порушення, у тому числі і недопущення використання як доказів інформації, здобутої без дотримання цих прав та свобод. Зміст кримінального процесуального поняття «недопустимість» законодавцем не роз’яснений. Проте очевидно, що він протиставлений змісту поняття «допустимість доказів». Узагальнивши ст. ст. 86-87 КПК, можна визначити, що будь-який доказ визнається допустимим за одночасного дотримання двох загальних умов: 1) позитивної – він отриманий із дотриманням законного порядку; 2) негативної – доказ сформовано без істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією, Законами та ратифікованими міжнародними договорами України. Відтак, порушення хоча б однієї з цих умов спричиняє недопустимість доказу у кримінальному провадженні. Правове значення встановлення недопустимості доказу можна розглядати як кримінальну процесуальну санкцію для учасників кримінального провадження, оскільки здобута із порушенням законодавства та прав людини інформація не може бути використана у інтересах певної сторони як доказ при прийнятті процесуальних рішень. Також встановлення недопустимості доказу створює підставу для притягнення посадової чи іншої особи, визнаної винною, до юридичної відповідальності за протиправні дії. Безпосереднім предметом дослідження у межах цієї публікації виступив комплекс умов, які впливають на визнання показань осіб допустимим джерелом доказів, а також порушення законного порядку та прав людини при проведенні допитів, які обумовлюють недопустимість показань осіб, відповідно до міжнародного права, чинного КПК та судової практики. Виявлено прогалини, колізії у правовому регулюванні визнання доказів недопустимими, а також щодо проведення і фіксування допитів у кримінальному провадженні, сформульовані обґрунтовані пропозиції по їх подоланню, а також рекомендації суб’єктам правозастосування.