КОНЦЕПЦІЯ СОЦІАЛЬНОГО ПРОГРЕСУ В УКРАЇНСЬКІЙ ПРАВОВІЙ ДУМЦІ (КРІЗЬ ПРИЗМУ ТВОРЧОСТІ І. Я. ФРАНКА Й М. П. ДРАГОМАНОВА): ДО ПОСТАНОВКИ ПИТАННЯ - Кропивницький, Микола Олександрович (Історико-правовий часопис, 2024)
У другій половині ХІХ ст. більшість українських учених, письменників та інтелектуалів (В. Б. Антонович, М. П. Драгоманов, М. М. Ковалевський, В. В. Лесевич, І. Я. Франко та ін.) активно розпочали пошук чинників і «пружин» історично-правового розвитку в раціональній («позитивній») сфері людської (суспільної) діяльності. Оскільки об’єктивна дійсність розвивається за притаманними прогресу закономірностями, соціальна дійсність, на їхню думку, може належно сприйматися й оцінюватися лише крізь призму концепції соціального прогресу. Прогрес розглянуто як якісну характеристику соціального процесу, яка виходить з того, що внаслідок розвитку (змін, інновацій, мутацій тощо) соціальний суб’єкт може переходити від нижчих форм свого існування до вищих, більш досконалих (прогрес, поліпшення, поступ). Показано, що М. П. Драгоманов трактує прогрес у дусі позитивістської теорії чинників, а соціальний прогрес трактує як нелінійне й суперечливе явище. Підкреслено, що сучасна Драгоманову філософія історії постає можливою для нього лише з погляду теорії поступу, змістом і метою якої є уподібнення реального життя певному ідеальному типу. Драгоманівська теорія соціального прогресу формулюється як безумовний закон однолінійного (висхідного) невпинного історичного розвитку – від нижчих до вищих ступенів, аж до досконалого суспільства. У праці «Рай і поступ» М. П. Драгоманов розкриває органічний (відтак – логічний) перебіг розумового прогресу людства як запоруки соціального – від релігійного до секулярного (ранньомодерний період) етапу, з одночасним ростом загальної правосвідомості. І. Я. Франко розглядає соціальний прогрес як еволюційний вектор суспільного розвитку із рівномірними коливаннями як прогресивного, так і регресивного (але менш визначального) чинників. Попри тиражовану у радянській історіографії тезу про замкнутість Франкового тлумачення соціального прогресу на марксистській методології, сучасний незаангажований аналіз демонструє його перебування в концептуальній рамці позитивізму Огюста Конта, яку він активно переосмислював.